![Foto: Vedran Karuza](https://www.novilist.hr/wp-content/uploads/2023/09/gg-3-717x478.jpg)
Foto: Vedran Karuza
Čakavsko je narječje jedno od triju hrvatskih narječja, kojemu se na području Primorsko-goranske županije pridružuju i govori drugih dvaju hrvatskih narječja – kajkavskoga i štokavskoga.
O istraženosti ikavsko-ekavskoga dijalekta čakavskoga narječja te o gorskokotarskim govorima kao dijelu nematerijalne baštine razgovarali smo s dr. sc. Mirjanom Crnić Novosel, voditeljicom riječke podružnice Instituta za hrvatski jezik, a s doc. dr. sc. Marinom Marinković s Odsjeka za kroatistiku Filozofskog fakulteta Sveučilišta u Rijeci o kajkavskim govorima Gorskoga kotara i njihovoj istraženosti.
Ikavsko-ekavski dijalekt
Kako je Crnić Novosel uvodno kazala, čakavski ikavsko-ekavski dijalekt, koji je najzastupljeniji dijalekt u Primorsko-goranskoj županiji, prostire se s istočne strane Učke do govora u Vinodolskoj dolini počevši od govora na opatijskom krasu, zaobilazeći ekavske govore, do govora na Grobniku i zapadnom dijelu Sušačke drage, pa sve do Hreljina, Bakarca, Kraljevice i dalje do Povila i Ledenica, izuzev ekavskoga govora Crikvenice, a ime je dobio po dvojakoj zamjeni praslavenskoga jata.
– Ista linija zalazi i u Gorski kotar preko Zlobina do Benkovca Fužinskog, isturena čakavskoga punkta na razmeđi između gorske i primorske Hrvatske. Ikavsko-ekavski dijalekt u ovoj županiji obuhvaća i sve ostale gorskokotarske čakavske govore – južnije oko Slavice i Brestove Drage primorskoga tipa te sjevernije oko Vrbovskoga kontinentalnoga tipa.
Ikavsko-ekavski su i otočni govori, od kojih u našu županiju spadaju oni kvarnerski: Krk, Rab, najveći dio Lošinja i manji okolni otoci. Svi su ovi govori raspoređeni u poddijalekte: primorski, kontinentalni i rubni koje je Iva Lukežić utemeljila u monografiji o ikavsko-ekavskome dijalektu 1990. godine. Ta knjiga i dandanas predstavlja jedino sintetsko djelo o tomu dijalektu te je nezaobilazna literatura u bilo kojem dijalektološkom istraživanju ikavsko-ekavskih govora.
Primat u istraživanju ovih govora na području PGŽ-a uz prof. emer. Ivu Lukežić imaju akademkinja Silvana Vranić te prof. dr. sc. Sanja Zubčić s Filozofskoga fakulteta u Rijeci, ističe Crnić Novosel.
U svojim pojedinačnim radovima munske je govore, pojašnjava, obrađivala Silvana Vranić, a grobničke Sanja Zubčić, uz Ivu Lukežić te uz mnoštvo drugih radova tih autorica koji pokrivaju područje ikavsko-ekavskih govora u našoj županiji – krčki, lošinjski, rapski, govor Sušačke Drage te drugi.
Također navodi i kako su nezaobilazni objavljeni rječnici određenih primorskih govora koji čuvaju naše govore kao nacionalno blago, a kao produkt rada riječke dijalektološke škole izdvaja se »Grobnički govor XX. st.« (2007.) Ive Lukežić i Sanje Zubčić koji uz bogatu leksičku građu donosi i precizan dijalektološki opis.
– Pojedini su rječnici ikavsko-ekavskih govora, poput onih griško-belgradskoga govora, govora Šmrike i Kraljevice, rječnika s dobrinjskoga područja, rječnika govora Omišlja i slični nastali trudom vrijednih domaćih ljudi, koji su nam u trajno nasljedstvo ostavili leksik svojih starih. U tome važnu ulogu imaju i katedre Čakavskoga sabora od kojih se na ikavsko-ekavskome području ističu grobnička i katedra bakarskoga kraja.
Gorski kotar kao ravnopravni dio naše županije dosad je podvrgnut dijalektološkim istraživanjima na više razina. Unazad petnaestak godina na tome su području proučavani razni govori te su s tim u vezi objavljeni brojni radovi. Uz to, izašle su dvije monografije u kojima se opisuju sustavi istočnokajkavskih govora i novoštokavskih ikavskih govora, a u novije su vrijeme obrađivani i pojedinačni čakavski sustavi koji su dosad bili najviše zanemareni, govori Crnić Novosel.
U 21. stoljeću Gorskim kotarom prvenstveno se bave znanstvenice koje su podrijetlom s područja Gorskoga kotara, a taj su raznolik kraj u svojim radovima, nastavljajući prethodna istraživanja prof. emerite Ive Lukežić, dr. sc. Vide Barac-Grum, dr. sc. Božidara Finke, prof. dr. sc. Josipa Lisca i drugih, opisale upravo dr. sc. Mirjana Crnić Novosel i doc. dr. sc. Marina Marinković, kao i doc. dr. sc. Marija Malnar Jurišić s Filozofskog fakulteta u Zagrebu, dok o ijekavskim štokavskim govorima, objašnjava Crnić Novosel, nema novijih spoznaja, kao ni o većini čakavskih nastanjenih na području Gorskoga kotara.
Monografija čakavskog ikavsko-ekavskog dijalekta prof. emer. Ive Lukežić predstavlja za sada jedino sintetsko djelo o tomu dijalektu
Goranska čakavština
– Ono što očuvanju govora u Gorskom kotaru primarno nedostaje to su rječnici mjesnih ili skupina govora o kojima se još u prošlome stoljeću govorilo, ali ih je malo dosad objavljeno. Već same gorskokotarske granice pokazuju jezičnu i dijalektnu raznolikost kojom je taj kraj okružen: s jedne strane slovenski jezik, a s druge sva hrvatska narječja.
Negdje u tim okvirima nalaze se i gorskokotarski jezični idiomi. Iako broji najviše kajkavaca na cijelom svom području, Gorski kotar nije samo kajkavski kraj, on je i štokavski i čakavski, po čemu je kompleksan, ali i intrigantan za više raznovrsnih istraživanja, kaže Crnić Novosel.
Najugroženiji su pak govori u Gorskom kotaru danas, napominje, čakavski govori, kojima govori svega deset posto stanovništva u mjestima Benkovac Fužinski, Slavica, Brestova Draga, Stari Laz, Vrbovsko, Senjsko, Jablan te u okolnim selima, a ti su čakavski govori ikavsko-ekavski, no s različitom poddijalektnom pripadnošću – kontinentalnom oko Vrbovskog te primorskom svi ostali. Kao i svi gorskokotarski govori, napominje, i oni su podijeljeni na istočne i zapadne govore, a čakavski je i govor Mrzle Vodice koji je jedini ekavski čakavski govor u Gorskom kotaru.
– Štokavci su u boljem položaju, a krajevi koje zauzimaju također su zapadni i istočni, pa se onda opet unutar sebe granaju na skupine koje pripadaju različitim poddijalektima. Dva su govorna tipa: štokavski ijekavski tip koncentriran u Gomirju i Moravicama, a pripada istočnohercegovačkom dijalektu, i štokavski ikavski tip koji pripada novoštokavskom ikavskom dijalektu, a zastupljen je u mjestima Lič, Mrkopalj i Sunger.
Ikavci su i štakavci i šćakavci. Važnost i vrijednost zaštite ovih raznolikih i kulturno važnih govora prepoznala je dosad i struka i država. Na tome sustavno radimo pokrenutim projektima koji obrađuju cjelinu ili pojedinačne govore, a to će zasigurno očuvati jezični identitet pojedinih već skoro zaboravljenih gorskokotarskih mikrolokacija. Najviše se to odnosi na čakavska sela u kojima je, što se izvornih ispitanika tiče, stanje alarmantno, zaključuje dr. sc. Crnić Novosel.
Kajkavski govori
S druge strane, tu su i kajkavski govori Gorskoga kotara koji se uvrštavaju u goranski dijalekt, jedan od sveukupno petnaest dijalekata kajkavskoga narječja, govori dr. sc. Marina Marinković. Goranski se kajkavski dijalekt tako dalje dijeli na dva poddijalekta, zapadni i istočni, pojašnjava, koji su međusobno teritorijalno odvojeni čakavskim i štokavskim govorima smještenima na području Grada Vrbovskoga.
– Starije klasifikacije goranskih kajkavskih govora, od kojih je jedna predstavljena i u monumentalnoj monografiji »Gorski kotar« (1981.), govore pak o sedam kajkavskih tipova. Odvojenost goranskih kajkavskih govora od matice, odnosno kompaktne kajkavske cjeline središnje Hrvatske, nerijetko je u dijalektološkoj literaturi dvadesetoga stoljeća, između ostalog, bila razlogom njihova identificiranja kao tzv. rubnih idioma.
Danas je, međutim, poznato da goranski kajkavci dijele brojne značajke na svim jezičnim razinama s ostalim kajkavcima diljem Hrvatske i da je status goranskoga dijalekta kao ravnopravne sastavnice kajkavskoga narječja neosporan, kaže Marinković.
Višestoljetni suživot s čakavskim susjedima široke ogulinsko-dugoreške okolice, ilustrira, ostavio je ipak traga na govorima istočnoga poddijalekta od kojih su neki u najnovijim istraživanjima određeni kao govori prijelaznoga tipa u kojima čakavsko-kajkavski kontakt predstavlja prirodni jezični razvoj u prostoru i vremenu.
– Slična je situacija potvrđena i u ozaljskome ogranku plješivičko-ozaljskoga kajkavskog dijalekta s kojim su govori istočne gorskokotarske zone često poistovjećivani u mnogim segmentima. Zahvaljujući antologijskoj dijalektalnoj poeziji Ivana Gorana Kovačića, lukovdolski idiom, i srodni idiomi obližnjih sela, poznat je još uvijek mlađoj generaciji govornika hrvatskoga jezika i izvan lokalnih okvira.
Dok je u slučaju navedenoga poddijalekta riječ o maloj skupini govora smještenih na samoj granici Primorsko-goranske i Karlovačke županije, sa Severinom na Kupi kao centralnom točkom susreta tamošnjeg stanovništva, granice zapadnoga poddijalekta zaorubljuju mnogo veći teritorij, objašnjava profesorica.
I Gorančica Novog lista daje doprinos očuvanju baštine Gorskoga kotara
Goranska jezična baština
Zapadne goranske kajkavske govore, ističe, jasno je definirao autor monografije o delničkom govoru prof. dr. Josip Lisac, odredivši prostiranje govora toga tipa na cjelokupnome gorskokotarskom terenu zapadno od Zaumola i Plemenitaša, izuzevši spomenute čakavske i štokavske oaze.
– Zbog slabijega inodijalektalnog utjecaja govori se ovoga poddijalekta unekoliko razlikuju od istočne zone, no najnovija istraživanja pokazuju da je i dalje riječ o jezičnim sustavima kakvi su tipični za cijeli niz govora na sjeverozapadnoj granici Republike.
U kontekstu poznavanja leksičkoga blaga zapadni se poddijalekt izdvaja s nekoliko leksikografskih ostvarenja, od kojih valja izdvojiti »Fužinarski kaj« koji potpisuje Zlata Bujan-Kovačević (1999.), »Rječnik govora čabarskog kraja« (2008. i 2014.) Slavka Malnara te »Rejč do riči: besejdnek dejuonškega devoana« Marije Pavešić, Blaženke Magaš i Željka Laloša (2006.).
Zapadnim su tipom govora u novije vrijeme napisana i brojna vrijedna djela goranske dijalektalne književnosti, recimo ona Davora Grgurića, Zlatka Pochobradskog te Anke Žagar. Velike napore u njegovanje goranske kajkavštine ulažu i različite udruge, kulturno-umjetnička društva i pokretači inicijativa u školskome sustavu. Tu valja izdvojiti rad dvaju ogranaka Matice hrvatske, delničkoga i napose čabarskoga, te KUD Frankopan koji je okrenut istočnogoranskom kulturnom identitetu, zaključuje Marinković o važnosti očuvanja goranske kajkavštine.
Lista dobara nematerijalne kulturne baštinePri Ministarstvu kulture Republike Hrvatske već od 2002. godine djeluje Povjerenstvo za nematerijalnu kulturnu baštinu, koje je nekoliko godina od osnutka počelo s upisom različitih dobara na Listu zaštićenih nematerijalnih kulturnih dobara, a među različitim oblicima folklornoga stvaralaštva, umijećima i obrtima nalaze se i hrvatski mjesni govori, skupine govora i dijalekti zahvaljujući članku 9. Zakona o zaštiti i očuvanju kulturnih dobara iz 1999. godine. Prvi koji su upisani na Listu bili su bednjanski govor i govor Huma na Sutli (2007.) te žminjski govor, govor posavskoga sela Siče, kajkavski donjosutlanski (ikavski) dijalekt te govor i toponimija sela Vidonje (2008.). Uvrštavanje pojedinoga govora na Listu znak je da je lokalna zajednica prepoznala svoj govor kao važan element svojega identiteta te da će nastojati prenijeti ga na mlađe generacije i tako očuvati njegov kontinuitet. Dosad se na Listi zaštićenih nematerijalnih kulturnih dobara Republike Hrvatske u kategoriji »usmena predaja, izričaji i govori« nalazi njih 36. Od toga su s područja PGŽ-a tu uvršteni čabarski govori, grobnička čakavština, govor otoka Suska, te kao dio skupine govora bunjevački govori u Liču u Gorskom kotaru i u zaleđu Novoga Vinodolskoga. U susjednim županijama taj su status dobili žminjski govor i labinska skupina govora u Istri, gacki čakavski govori s područja Otočca, ikavski govori lovinačkoga kraja u Lici te govor Draganića u Karlovačkoj županiji. U registru su osim hrvatskih, i nehrvatski govori, od kojih su dva zastupljena na poluotoku Istri: istromletačko narječje i istriotski govor te istrorumunjski govor koji je dijelom naše (Žejane), ali i Istarske županije (područje oko Šušnjevice). S tim u vezi valja spomenuti da očekujemo uskoro i zaštitu fijumanskoga govora kao dijela riječkoga stoljetnog identiteta. Na inicijativu Instituta za hrvatski jezik, Podružnice u Rijeci i Zajednice Talijana Rijeka pokrenut je proces prijave fijumanskoga u registar hrvatskih nematerijalnih kulturnih dobara, a cijeli bi postupak trebao biti završen u prvoj polovini 2024. godine. Ovakav tip institucijske državne zaštite višestruko utječe na vitalnost zavičajnih govora, a ujedno i motivira zajednicu na očuvanje svoga materinskog jezika. |